Vi bestemmer os for at nå til Månen.
Vi bestemmer os for at nå til Månen i dette årti.
Ikke fordi det er nemt, men fordi det er svært.
- Prøv at se. - Hvor smukt.
Det er et af de største øjeblikke i mit liv.
Månerejsens store eventyr gentager sig måske ikke i vores levetid.
Bemandet rumfart vil fortsætte,
og der er meget at opleve i højt jord-kredsløb.
Robotter er allerede sendt til andre verdener -
Mars' dale og Jupiters skyer og måner.
Og der er et vist eventyr forbundet med
disse langdistance-udforskninger.
Men både tilfredsstillelse og tomhed efter et afsluttet eventyr
er uhåndgribelige menneskelige begreber.
Menneskeheden kan ikke være vidne til en begivenhed,
medmindre et menneske har oplevet begivenheden på første hånd.
Ikke nødvendigvis som den første, men bare på første hånd.
Man behøver ikke være Neil Armstrong
for at have oplevet det store eventyr i en rejse fra Jorden til Månen.
Syvende afsnit
Det er dét, det drejer sig om
Beano... Giv mig et stort smil.
Jeg hedder Al Bean.
Jeg står i Stormenes Hav den 21. november 1 969.
Her er jeg, fem svimlende dage senere, om bord på vores redningsskib,
i karantæne sammen med mine to kammerater.
Pete Conrad, min skipper,
og Dick Gordon, vores kommando-modul-pilot.
De var Gemini-veteraner af sejeste slags.
De var udvalgt til rejsen til Månen.
Men det var min første rumflyvning.
Og nu vil jeg være kendt som den fjerde mand, der satte foden på Månen.
Pete og Dick ville med til første landing.
Jeg ville være tilfreds med nr. 93.
Meget morsomt, Beano. Du er en død mand!
Tænk, USA's præsident ringede til mig.
Godmorgen, hr. præsident.
Jeg, Al Bean, var den sidste i denne gruppe, som kom til at flyve.
Vi tager vores job meget alvorligt.
Han forfremmede os alle tre til flåde-kaptajner.
Mange tak, sir.
Til lykke, kaptajn Bean. Kaptajn Gordon.
- Kaptajn Conrad. Kaptajn Bean. - Kaptajn Conrad, sir.
Man sikrede sig omhyggeligt, at vi ikke hjembragte udenjordiske sygdomme.
Stik ikke hul i hans hjerne, doktor.
Meget morsomt, Dick.
Ingen sygdomme. Men et af kameraerne gokkede mig slemt ved nedslaget.
Det var min egen skyld.
Jeg skulle have lagt det under sædet, som der stod i tjek-listen.
Jeg var vist så glad for, at faldskærmene virkede,
at jeg lod det ligge ved vinduet.
Dumtl
Havde det ramt mig midt i panden, havde det sikkert slået mig ihjel.
Og det ville have været trist.
- Beano, sluk kontakterne. - Ja, nu gør jeg det.
Al.
- Hvad? - Er du okay, Al?
Ja. Jeg har det fint.
Blev du slået ud, eller hvad?
Hvad?
Det blev jeg, men jeg opdagede det først senere.
På hele turen var jeg uheldig med kameraer.
Dét vil jeg forklare senere.
Trods slaget levede jeg i bedste velgående... ligesom mine to venner.
Vi klarede det fint.
Lad mig desinficere det.
Måske var vi ikke værdige helte,
men vi var den anden mission på Månen. Historiens ultimative antiklimaks.
Jeg passer godt ind.
Men at flyve med Pete og Dick var det dejligste ved hele missionen.
Vi var et godt team.
På et tidspunkt reddede jeg endda dagen.
CMP, S TC. Bekræft panel to DSKY-program.
Jeg anede ikke, hvad der ventede. Jeg var totalt nybegynder.
Vi havde simuleret utallige opsendelser, så jeg gjorde bare, hvad jeg havde lært.
STC hovedbus, kontakt BC... on/up.
Jeg tjekkede instrumenterne
for at sikre, at min del af Yankee Clipper var klar.
Opsendelsen bliver vist våd.
Gamle flåde-folk kan klare den slags.
Regnen blev ikke betragtet som et problem.
Apollo... I har go til opsendelse.
Forstået... Go til opsendelse.
Mig og mine venner var klar til vores livs eventyr.
- Al Bean, du skal til Månen. - I to må komme med, hvis I vil.
Tretten, tolv, elleve,
ti, ni.
Antændings-sekvensen er startet.
Motorstart... Fire, tre,
to, en, nul.
De første øjeblikke efter lift-off bliver man rystet ret grundigt.
Uret er startet.
Og så går det hurtigt.
- Fri af tårnet. - Forstået. Fri af tårnet.
Stignings- og krængningsprogrammet er i gang, og vi er på vej.
Krængning fuldført.
Lydens hastighed passeret.
Der er ordentlig spark i den, hva'?
Efter et halvt minuts problemfri opsendelse
brød helvede løs.
- Hvad fanden var dét? - Jeg har en masse lamper.
En hel masse strømbusser er stået af.
Bus 1-lys og alle brændstofcellerne.
Houston... Vi mistede hele platformen.
Det hele er bare stået af.
Tre brændstofcelle-advarsler, en AC bus-advarsel, brændstofcelle frakoblet.
AC bus-overbelastning på 1 og 2. Hovedbus A og B er stået af.
Det ser slemt ud.
- Jeg har AC- strøm. - Måske indikatoren.
- Hovedkredsløbet? - 24 volt... Det er lavt.
Kortslutning. Men så nøjagtigt?
- Flight, EECOM. - Værsgo, EECOM.
En strømforsyningsfejl. Der er koblet fra på en eller anden måde.
Det må være derfor, vi ikke kan se det.
Kan de prøve at sætte SCE på AUX?
Griffin havde aldrig hørt dén kommando,
og det havde de andre vist heller ikke.
Sig det til dem.
Apollo 12, Houston.
Prøv SCE på AUX.
FCE på AUX? Hvad fanden er det?
lkke engang Pete vidste det. Men én vidste det.
Jeg ved det.
SCE på AUX...
Nu får vi gode signaler fra jer igen. Prøv at genstarte brændstofcellerne.
Genstart brændstofcellerne.
Afventer.
Hold fast!
Houston... GDC er god.
Og vi har et godt 2. trin.
Forstået... Det ser godt ud.
Stakkels Gerry Griffin. Vi var hans første mission som flyveleder,
og han havde fået flere fejlfunktioner end nogen før havde set.
Vi må ordne problemerne her.
Jeg aner ikke, hvad der skete. Måske var det et lyn.
Det var et lyn.
Før første trin var brændt ud,
kunne observatører på jorden rapportere, at det ikke bare var ét,
men hele to lyn løb ned langs udstødningsflammen...
og ramte tårnet.
Fandens til simulation, I gav os.
Vi må vist have nogle flere vejr-prøver.
Al fik alle strømkredsløb til at fungere. Vi ordner platformen senere.
Jeg havde gjort mit for at klare krisen.
Men vi skyldte John Aaron meget.
Men for mig var den virkelige helt Pete Conrad.
Han havde fat i nød-håndtaget hele tiden,
men han holdt hovedet koldt.
Da jeg endelig kom i kredsløb, var rumflyvningen en skøn oplevelse.
Pete...
Se her.
Det er lejrbål dernede.
- Sikke et syn. - Ja.
Smukt.
Et sted dernede samledes folk omkring menneskets mest primitive opdagelse.
Og her jog vi tre
400.000 km ud i rummet på en flamme.
Orv, hvor er den himmel sort.
Ja, den er.
Dickie, er du ved at være færdig med platformen?
- Færdig. - Mægtigt.
Nu har de noget at skrive om. Vores koner er sikkert dånet.
Ja... Da de hørte din melding om de 18 lamper.
Jeg ser de skide lamper for mig.
- Sikke en start. - En frygtelig rum-debut for Al.
I orden... Det gør ikke noget.
Men ikke alle tænkte på Al Beans glæde.
Vi vidste ikke, at de i Houston
var alvorligt bange for, at lynet havde beskadiget det pyrotekniske system,
som skulle udløse vores faldskærme.
Med TEl-listen kan vi tjekke alt til hjemturen.
Undtagen... udløsningen af skærmene.
Hvis barometer-kontakter og timere ikke duer,
så kan skærmene udløses manuelt.
Men hvis pyro'erne er affyret,
så vil et tryk på udløser-knappen til hovedskærmen ikke resultere i noget.
- Kan man tjekke pyro'erne? - Kun ved visuel inspektion... udefra.
Jeg giver jer besked.
De fandt ud af,
at vi ville blive smattet lige så døde nu som om 1 0 dage,
så de kunne lige så godt sende os til Månen.
Kom!
- Skat? - Ja.
Bare jeg kunne skide. Jeg trænger ikke, men jeg vil ikke skide
den første lort på Månens overflade.
- Al... Din tur. - Nej tak.
Vi må ikke spilde tid på Månen.
Du må prøve at lave pu-ha nu.
Hvad griner du ad? Du bliver den næste.
Har du så stor myndighed som kaptajn?
Han tror, han kan styre vores fordøjelse.
Når I skulle rejse, sendte jeres mor jer så ikke på wc?
Dét her er jeres længste rejse,
og i dette fartøj er jeg jeres mor.
Gå ned og klem på... Jeg mener det.
Okay, Pete.
- Jeg mener det! - Jeg skal gøre mit bedste.
Heldigvis havde vi tid til at drøfte den slags emner.
I er sikkert spændt på at få at vide, hvordan det gik.
NTC-SÆRUDSENDELSE
Her er Emmett Seaborn igen...
I, som har fulgt os hele aftenen, skal nu se noget helt specielt.
De sendte ikke dét med min fordøjelse ud over hele verden.
De sendte faktisk ikke særlig meget.
Her kommer mit tv-uheld ind...
Farvekameraet i Apollo 12 er meget bedre
end det sort-hvide, som Armstrong og Aldrin havde i Stilhedens Hav.
Conrad og Bean opstiller kameraet nu.
Prøv at se.
Det var mit job at anbringe tv-kameraet på et stativ,
så hele verden, eller i hvert fald dem, der blev oppe hele natten,
kunne se os på Månen.
Det ville sikkert have fungeret fint, hvis jeg ikke havde
kludret i det.
Under træningen havde vi ikke selve kameraet...
Kun en træklods.
Det må tage 4 minutter.
Jeg vidste, hvor kameraet skulle stilles i forhold til solen,
og at objektivet skulle skærmes imod lys.
Ret det ikke imod solen, stil afstanden på "uendeligt".
Men der er så meget, man skal lære, så jeg havde sikkert glemt det.
Vi har et meget lyst billede på tv. Kan du flytte kameraet eller blænde ned?
Okay, jeg blænder det ned.
Hvordan ser det ud nu?
Ligesom før. Prøv en anden vinkel.
- Sådan? - Det samme, Al.
Lyst foroven og sort på de nederste 80 procent.
Nu bliver det bedre. Hvad gjorde du?
Jeg slog på kameraet med min hammer. Det kunne vel ikke blive værre.
- Smart fundet på. - Jeg gav det én med hammeren.
Som en rigtig håndværker.
Vi har stadig ikke noget godt billede.
Lad os vende tilbage til kameraet senere, hvis vi har tid.
Jeg vender det med bagsiden mod solen. Måske hjælper dét.
Men intet hjalp.
Det er svært at få en tv-reparatør til at komme på hjemmebesøg i USA.
Og naturligvis umuligt... på Månen.
Vidicon-røret havde taget skade,
og dermed var det slut med farve-tv fra Stormenes Hav.
På Jorden vidste man sikkert, hvad jeg havde gjort galt,
men man sagde intet.
Fra Houston... Emmett Seaborn.
Forhåbentlig skuffede jeg ikke nogen.
Hvad fanden skete der deroppe?
Al, kom nu. Glem det.
Jeg havde kludret i det.
Nu kunne ingen se os gå rundt på Månen.
Ikke engang Dick, som fløj i kredsløb, mens vi udforskede overfladen.
Men at flyve solo i CM var vigtigere
end at være kaptajnens hjælper på Månen.
Indre mast er fastlåst. Ydre mast er fastlås. Det er klaret.
Jeg husker tydeligt de sidste øjeblikke før frakoblingen.
Vi kunne aldrig være kommet ned eller hjem igen uden dén mand.
I hele træningstiden
viste Dick Gordon aldrig nogen vrede, når jeg blev præsenteret som
"den fyr, der skal til Månen med Pete Conrad".
Ikke den mindste sarkasme, ikke én ironisk bemærkning.
Men han skulle være kaptajn
og gå på Månen på Apollo 1 8-missionen.
Desværre blev der aldrig en Apollo 1 8,
så dette var det nærmeste, han kom.
Vi må vist hellere lukke nu.
Gid bæstet havde plads til tre personer.
Med alle de kommende udfordringer
havde jeg kun én tanke i hovedet:
Jeg håber, jeg ser dig igen.
Men selvfølgelig sagde jeg det ikke højt.
Nervøs?
Hvordan nåede vi egentlig helt herud?
Jeg håber, jeg kan finde et landingssted og sætte den ordentligt ned.
Du skal nok klare det fint.
Men land ikke for lavt og for hurtigt.
- Mange tak, Al. - Det var så lidt.
- Jeg prøver bare at hjælpe dig. - Tak.
- Jeg er her for dig. - Ja... Du er en stor hjælp.
Modsat Neil og Buzz
skulle vi ikke lande hvor som helst overfladen så god ud.
På 1 1-missionen var de heldige at lande 5 km fra det planlagte sted.
Men vi havde et mål, som havde ventet på os i Stormenes Hav i to år.
En ubemandet sonde... Surveyor 3.
Hvis fremtidige missioner skulle udforske Månen grundigt,
så måtte Apollo 1 2 vise, at præcis landing var mulig.
42 fod... 3 ned. Starter uret.
40... 2 ned. Det ser godt ud.
32.
30 fod. 2 ned.
Pete, du har masser af brændstof. 18 fod.
2 ned. Han klarer det.
Kom så. 24 fod.
Kontakt-lys.
Pis.
- Professionelt! - Ja!
Okay, motorarm... off.
Okay. Er dit...
- Er dit lys slukket? - Ja.
Jeg genstarter ventilen. God landing, Pete! Fantastisk!
Fremragende!
Houston... Vi er i mægtig god form.
I lavede en skøn, præcis målberegning. Smukt!
Det var en fornøjelse at tage turen med den allerbedste luftskipper.
Flot klaret, Pete.
- Se derude. Skønt. - Ja, der er smukt!
Det er helt fantastisk.
- Utroligt. - Åh, gud.
- Vil du spørge dem? - Ja. Okay.
Houston, Intrepid.
Værsgo, Intrepid.
Hvor er vi?
Alle tallene og krater-observationerne vidste,
at vi var, hvor vi skulle være.
Men først efter Dicks overflyvning,
fandt vi ud af, hvor flot Pete var landet.
Houston... Jeg ser Snemanden.
Og jeg ser LM ved det nordvestlige hjørne...
Ja, det er Intrepid.
Jeg kan se Intrepid.
Han er det eneste, der kaster skygge.
Han er ved Surveyor-krateret.
En tredjedel af vejen til hovedet af Snemanden...
Og jeg kan se Surveyor.
Jeg kan se Surveyor.
Forstået, Clipper... Godt set.
Det er næsten lige så godt som at være der.
Næsten.
Pete havde klaret det... med hjælp fra landings-gruppen på Jorden.
Fuldstændig præcision var altså mulig ved landing på Månen.
Pete havde landet LM kun et stenkast fra
missionens vigtigste mål. En månevandring på mindre end 200 m.
Ganske som han sagde, at han ville.
Ikke længe efter, en tidlig morgen i Houston,
beviste Pete Conrad også noget andet.
Han viste mig og verden, hvor veltalende han kan være.
Charles "Pete" Conrad, Jr.
Det tredje menneske, som sætter foden på Månen.
Hvem kan glemme Neil Armstrongs udødelige ord.
Lad os lytte til de ord, Conrad har valgt til dette historiske øjeblik.
Jubiiil
Måske et lille skridt for Neil, men et langt ét for mig.
Nå, men...
Ja, sådan...
"Jubiii!"
Efter måneders træning
blev vi vant til Petes saftige sprog.
Snotdumt!
Det her gør mig pissesur!
Endelig får jeg den piksuger til at dreje, og så sætter den sig fast igen.
Jeg bruger mere tid på at dreje de forpulede møtrikker
end på noget andet!
Den fandens piksuger!
Beano... Vend dig og giv mig et stort smil.
Helt for mig selv markerede jeg min ankomst til Månen.
Som medlem af Astronaut-korpset
bærer man et specielt sølv-emblem.
Det udskiftes med et guld-emblem, når man har fløjet på en mission.
Jeg havde båret mit sølv-emblem i 6 år.
Da jeg blev udtaget til Apollo 1 2, havde jeg ikke længere brug for det.
Jeg ville anbringe det et sted, hvor det kunne ligge til evig tid...
... i Stormenes Hav.
Jeg kom ind i NASA i den 3. gruppe af 1 4 astronauter i 1 963.
Det samme gjorde Dick Gordon, som fløj med Pete i Gemini 1 1.
Mens han og de andre møvede sig frem til en plads på månelandings-turene,
blev jeg udtaget til den del af Apollo- programmet,
som kaldtes Skylab.
Pete kaldte det "Fremtidsland",
fordi man ikke vidste, om det blev virkelighed.
Jeg sad i en fjern krog,
mens andre blev udtaget til mission efter mission.
Jeg følte mig som... den glemte mand.
Jeg holdt øje med alle de fyre,
som jeg før ynkede, fordi de ikke kom til at flyve.
Walt Cunningham var med på Apollo 7.
Bill Anders på Apollo 8.
Rusty Schweickart på Apollo 9.
Og så var der kun mig tilbage.
Men andre fra vores gruppe var ikke så heldige.
Ted Freeman fløj sin T-38 med nogle hundrede kilometer i timen,
da en gås stødte ind i plexiglasset i hans cockpit... Han blev dræbt.
Charlie Bassett og Elliott See døde,
da deres fly brasede ind i en McDonnell-samlehal i St. Louis.
Roger Chaffee i Apollo 1
omkom ved en brand sammen med Gus Grissom og Ed White.
Og så var der C. C. Williams.
Han skulle være LM-pilot på Apollo 1 2...
med Pete og Dick.
Aftenen før astronaut-prøven
hoppede han op og ned for at forkorte sin rygsøjle.
Der var en maksimalhøjde på seks fod, og C. C. var en anelse over.
Han var en superb astronaut, som imponerede alle.
Men C. C. blev dræbt, da hans T-38 kom i spin over Tallahassee-sumpene.
I 24.000 fods højde satte styringen sig fast,
og flyet gik ned i et stejlt dyk.
Han havde ikke tid til at springe ud.
Jeg havde opgivet håbet om Apollo.
Det var for smertefuldt at tænke på det.
Men der var én, som reddede mig.
Én ved navn Pete Conrad.
Al, har du tid et øjeblik?
Ja, Pete. Hvad kan jeg gøre for dig?
Jeg har talt med Deke...
Kunne du tænke dig at tage til Månen med Dick og mig?
Tror du, du kan opgive dit spændende liv?
Al?
Har du det godt, Al?
Så er du med.
Et enormt chok.
Det tog nogen tid, før det rigtig fes ind.
Men på Månen havde jeg ikke tid til at tænke på den slags.
Jeg havde hørt, at hver af os kostede en million dollars pr. minut.
Pete og jeg gjorde vores bedste for at gøre gavn for pengene.
Vi var ikke bare astronauter, men også meteorologer, seismologer,
geologer, geokemikere... osv.
Pete og Al, Houston. Godt klaret... Vi får data.
I aner ikke, hvor glad jeg er.
Vi registrerer dine tunge fodtrin på seismometeret.
Det er skønt.
Vores bosser kunne ikke se os, men de vidste, hvor hurtigt vi arbejdede.
Mand, vi er møgbeskidte.
Under træningen måtte vi have handsker på for at røre dem.
Instrumenterne må holdes fri for støv.
Dr. Wilson beder jer
holde instrumenterne fri for støv.
Forstået.
Skidt eller ikke skidt... alt fungerede fint.
Og mens vi grinede, prøvede stakkels Dick at klare sit arbejde.
Clipper... Fik du ikke hørt alt fra den meddelelse?
Du må slukke for vores kommunikation, så Pete og jeg ikke afbryder dig.
Umuligt at høre noget, når de fyre skræpper op.
Vi skulle lave en masse ting på vores månevandringer.
Vi måtte altid have huskesedler ved hånden.
Vi havde begge en manchet-tjekliste på ærmet.
Men flyve-instrukserne var udfærdiget af jord-personellet lige før starten,
uden at vi så dem... før på Månen.
Takket være Dave Scott og vores backup-folk
havde vi lidt ekstra læsestof.
Beano! Beano!
Kig i din tjek-liste.
Beano!
Lige noget for mig!
Med 30 min. forlænget månevandring
havde jeg tid til at tage en boreprøve.
Pete og jeg fik vores første læs måne-sten om bord.
Så støvede vi hinanden af, og jeg kravlede op ad stigen.
Den første af mine to fire-timers månevandringer var slut.
Det er umuligt rigtigt at forstå noget i det øjeblik, det sker.
Jeg tænkte måske: "Hvordan kom jeg til Månen?"
Men éns hoved er fyldt med tjek-lister og procedurer,
og man kigger bare på kontrolpanelet,
som éns liv afhænger af,
og ærgrer sig over tv-kameraet.
Dét var jo ikke grunden til rejsen til Månen,
og vi kan alle kvaje os,
men alligevel ærgrede det mig.
Som sædvanlig tog jeg mig den slags mere nær end mine kolleger.
Pete og Dick er nok mere typiske astronauter.
Urokkelige, selvsikre... ude på sjov.
Mig selv... Ét ud af tre er ikke dårligt.
Vi havde det skægt.
Af alle besætninger var vi dem, der var nærmest knyttet til hinanden.
Pete skaffede os ens gyldne Corvetter specielt udstyret til besætningen.
CDR... Commander.
CMP... Kommando-modul-pilot.
LMP... Dét var mig. Måne-modul-pilot.
De mænd var og er stadig mine bedste venner.
Vi mente, at det hårde slid for at nå til Månen også skulle være sjovt.
Jeg burde have taget en sovepille, men dét var ikke mandigt.
Men endelig kunne jeg glemme arbejdet
og unde mig et øjebliks fred og ro.
Endelig faldt jeg i søvn.
Det lyder ikke rigtigt.
Det er okay.
Ingen advarsels-lamper.
- Kabinetrykket er okay. - Det er køle-pumpen.
Helium-ventilen er okay.
Det er køle-pumpen. Det er okay.
Køle-pumpen?
Ja, du har sikkert ret.
Ja, det har jeg.
Okay.
Så kan man sove videre.
- Al, nu da du er vågen... - Hvad?
- Jeg har været vågen i nogen tid. - Hvorfor har du ikke sagt noget?
Dén skide halsring gnaver mig i halsen, og piksugeren plager mig.
Og de har snøret min støvle for stramt.
Jeg tror, vi må snøre den om.
Okay.
Jeg begyndte at tænke på den kommende månevandring.
Vores anden... og sidste.
Vi ville tage et historisk foto med en selvudløser, vi havde smuglet om bord.
- Kom nu, Beano. - Kom så.
- Kom nu. Sid ned. - Er det klar?
Alle fotos fra Apollo 1 1 forestillede Buzz og var taget af Neil.
Én astronaut med et spejlbillede af den anden i sit hjelm-visir.
Med selvudløseren kunne vi få
både mig og Pete med på billedet.
Vi ville ikke sige noget, før filmen var fremkaldt...
- En mægtig god idé. - Elektriske mand.
Vi måtte bare finde det rette øjeblik, så Houston ikke fik mistanke om det.
Da vi nåede hen til Surveyor,
havde vi mindre end en time tilbage udenfor i Stormenes Hav.
Først ville vi tage det hemmelige foto.
Jeg havde øvet mig i at finde selvudløseren masser af gange.
Hele proceduren tog få sekunder,
og resultatet ville have været pragtfuldt.
Hvis jeg havde kunnet finde den skide tingest.
Fandens osse.
- Er den der ikke? - Lad mig kigge én gang til.
Hvad er der i posen?
- Kun en filmkassette. - Jeg prøver i denne ende.
Jeg spildte kostbar tid.
Det ville være forbryderisk at fortsætte den forgæves søgen.
Så...
Jeg har fået nok.
- Glem det. - Okay, hør nu her...
Lad os lunte ned og tage, hvad vi kom for.
I 1 967 havde Surveyors tv-kamera sendt
det første billede fra Månens overflade.
Vi skulle bringe kameraet hjem,
så man kunne analysere, hvordan maskiner påvirkes på Månen.
Kunne vi få det med, så ville vi have opfyldt hvert eneste af missionens mål.
Vi har det.
Al... Jeg har noget til dig.
Efter tre timers hårdt arbejde på Månen
var jeg ikke særlig opfindsom.
Havde jeg tænkt klart,
så ville vi have taget billedet med selvudløseren.
Vi kunne have trykket hinanden i hånden foran Intrepid...
Et flot billede, men jeg tænkte ikke på det.
Der var én ting tilbage, der skulle gøres.
Ingen af os havde glemt grunden til, at jeg var heroppe.
Vi klarede det, C.C.
Vi anbragte C. C. s vinger på Månens overflade.
På grund af ham er der fire stjerner i vores logo... Ikke kun tre.
Og så var det slut.
Vores vandring på Månen var officielt forbi.
I alt 7 timer og 45 minutters vandring på Månen.
I et menneskeliv er det bare et øjeblik.
Men dét, jeg så dén dag i Stormenes Hav, giver mig stadig nye kræfter.
Og det fylder mig med en ubeskrivelig undren.
Nydelig startl
ALSEP-instrumenterne okay. Og flaget.
Neil og Buzz's start blæste deres flag væk.
Man kunne sende en mand til Månen,
men man kunne ikke anbringe et flag i sikker afstand fra raket-motoren.
- Tjek vores afstand og hastighed. - Okay.
Intrepid... Houston. 10 sekunder til LOS.
Vi får forbindelse igen på 1-42-21-31.
Forstået, Houston. Vi ses på den anden side.
Hvad siger du, Al?
Vil du prøve at flyve fartøjet et øjeblik?
Selv om jeg var LM-pilot,
så skulle jeg kun flyve i en nødsituation.
- Så er det dit. - Ja.
Nogen vil have, at kaptajnen flyver hele tiden.
Og dét gør nogle kaptajner.
- Hvordan føles det? - Mægtig godt.
- Bedre end i simulatoren. - Meget bedre end i simulatoren.
Skønt... Utroligt.
Jeg ved ikke, om Houston ville have kritiseret Pete.
Men vi var omme på Månens bagside,
så de vidste ikke besked om det.
Nogle få øjeblikke styrede Apollo 1 2's
måne-modul-pilot faktisk måne-modulet.
Takket være min gode ven Pete Conrad.
- Hej, gutter! - Hej, Dick.
Behøvede I slæbe halvdelen af Månen med tilbage?
I skal ikke svine mit pæne rumfartøj til.
Smid det beskidte tøj, før I kommer ind.
Jeg mener det. Kom i sving.
Han har ret. Du er møgbeskidt.
Velkommen hjem, gutter.
Noget at drikke? Vand eller andet?
- Beano. - Hej, Dick.
Skub ikke til nogen kontakter med noget, som stikker frem.
Attitude... minimum.
Da vi var ude af dragterne, måtte vi spænde os fast og frakoble LM'en.
- Spacecraft control SCS. - Okay.
Klar til at frakoble LM om et minut.
Hvis...
Hvis lugen ryger af, når vi skyder LM'en fri,
og hvis nogen engang finder os nøgne heroppe,
så vil de undre sig.
Men så forlader vi jo denne verden på samme måde som vi kom.
Ja, I to.
Kom du ikke til verden i dén dragt?
Forhåbentlig ikke.
Efter en dags kredsløb
med stereo-fotografering af mulige landingssteder for Apollo 1 3 og 1 4,
og da alt udstyr var sat på plads og alting tjekket efter flyveplanen,
gjorde vi klar til den store affyring, som skulle bringe os hjem.
HRB... frem.
Nu venter vi bare på DSKY.
Det er ligesom sangen:
Is That All There Is?
Al Bean...
Jeg tænkte netop på nøjagtig det samme.
Ikke fordi det ikke var forbavsende.
Men hele oplevelsen føltes ikke som en avisoverskrift...
Den var virkelig. Og jeg havde oplevet den.
At falde ned fra himlen efter en tur til Månen
er ikke mere surrealistisk end opturen til Månen...
og at gå på dens overflade.
Det er bare endnu en begivenhed,
skabt af videnskab, fantasi og hårdt slid.
Man kan gennemgå alle manualer,
procedurer og tjek-lister...
Og grafer og tegninger viser, hvordan det er muligt at gøre, hvad vi gjorde,
for at komme derhen, hvor vi havde været.
Og det kan imponere én, at noget så kompliceret overhovedet er forsøgt.
Man kan blive så imponeret, at man ikke indser, at de tre personer,
som påtog sig rejsen og udfordringerne,
egentlig ikke er meget anderledes end én selv.
- Skønt brusebad. - Når et brusebad ikke føles skønt,
så ved man, man officielt er tilbage fra Månen.
De burde lukke os ud. Jeg har ingen sygdomme.
Heller ikke jeg... Lige nu har jeg lyst til noget cajun-mad og et par øller.
Al... Er du kommet tilbage fra Månen?
Ja, jeg er tilbage.
Tilbage fra Månen.
- Hvad fanden griner du af? - Ja. Hvad er så morsomt?
Jeg kan vist aldrig glemme,
da alle lamperne tændte...
og CapCom sagde "SCE på AUX".
Jeg anede ikke, hvad det betød. Og du var påfaldende tavs.
Jeg hørte kun Al Beans skingre stemme: "Jeg ved, hvad det er."
Det bedste minde om rejsen til Månen og tilbage
er ikke de konkrete beviser.
Det er ikke de ting, vi tog med os og bragte tilbage.
Og det ville ikke fremgå af den mislykkede tv-optagelse,
som ærgrede mig på halvdelen af missionen.
Det ligger i den enkeltes opfattelse,
i de mennesker, som foretog rejsen.
Folk som Dick Gordon, Pete Conrad... og endda mig.
Klart solskin.
Dejligt.
- Kom, Pete. - Ja.
Dét, der er tilbage af min vandring i Stormenes Hav, er blot erindringer.
Som om det var en tur til stranden eller en køretur på landet.
Erindringerne er en strøm af tanker og synsindtryk, som kommer og går,
som alle erindringer gør.
Det mest dyrebare, jeg bragte med tilbage, var det samme som jeg drog ud med:
Mine to bedste venner.
Jeg har indset, at på enhver rejse,
hvad enten den går gennem byen eller til Månen og tilbage,
så er det vigtigste, at man deler oplevelsen med mennesker, man elsker.
Dét gør livet til noget enestående.
For i sidste ende er dét det eneste,
det drejer sig om.